MII DE OAMENI ASTEPTÂND DUPĂ MÂNCARE
SENATUL DECLARĂ STARE DE URGENtĂ
GENERALUL MARCIUS ABOLESTE DREPTURILE CIVILE
ÎNTR-UN LOC NUMIT ROMA
Nu mergeti mai departe până nu mă ascultati.
Sunteti hotărâti să vă dati viata mai bine decât să crăpati de foame?
- Suntem hotărâti! - Suntem hotărâti!
Aflati mai întâi că cel mai mare dusman al poporului este Caius Marcius.
Stim!
Să-l ucidem!
Astfel, o să cumpărăm grâul cu pretul fixat de noi.
Suntem luati drept cetăteni săraci, iar patricienii drept cetăteni buni.
Foamea, care ne istoveste, privelistea mizeriei noastre
si suferinta noastră reprezintă desfătarea lor.
O să ne răzbunăm cu frigările noastre, înainte de a rugini ca ele.
Niciun cuvânt în plus! Haideti!
Tăcere!
Cine e aici?
Preacinstitul senator Menenius, unul care a iubit totdeauna poporul.
Să stiti, prieteni, nobilimea vrea, iubindu-vă, să vă ajute.
Foame si scumpete or fi la fel,
chiar de-ati putea să-mpungeti cortul cerului cu teapa
pe care o rotiti spre Senat.
Ne lasă să murim de foame, si hambarele lor gem de cât grâu au în ele!
REZERVA DE GRÂNE ROMA
Pâine!
- Pâine! - Pâine!
Ce se-ntâmplă?
Lichele răsculate, vă mănâncă atâta limba,
că tot scărpinând-o o să vă acoperiti întregi de râie.
Ai numai vorbe bune pentru noi.
O vorbă bună tie ar fi precum as măguli cu scârbă.
Câinilor, care vi-i vrerea? Nu vă convin nici pacea nici războiul.
Războiul vă-nspăimântă. Pacea bună vă face mai obraznici.
Cine se-ncrede în voi găseste-n loc de lei doar iepuri,
si gâste află unde vulpi asteaptă.
Simtiti doar ură pentru ce e nobil.
Spânzurătoarea-i bună pentru voi! Să cred în voi?
O clipă doar să treacă, si numiti prea nobil ce-ati urât
si ticălos pe cel slăvit ca zeii.
Ce mai vreti? Vă îmbulziti pe unde-i o piată
urlând contra Senatului, ce singur, alăturea de zei, în frâu vă tine
să n-ajungeti a vă mânca între voi.
Plecati!
Plecati acasă, voi, pleavă vânturată!
Înapoi!
REVOLTA VOLSCILOR DE LA GRANItĂ IA AMPLOARE
TULLUS AUFIDIUS AMENINtĂ CĂ VOLSCII VOR ATACA ROMA
SEDIUL VOLSCILOR ANTIUM
- Te rog! - Stii cine sunt?
Te stiu bine.
Mi se pare că te cheamă Aufidius.
Asa e.
Sunt roman.
Ce mai e nou prin Roma?
În Roma s-a întâmplat o răscoală ciudată.
S-a ridicat poporul contra senatorilor.
Si s-a potolit răscoala? A luat sfârsit?
Focul s-a stins, însă o mică scânteie l-ar putea aprinde din nou.
Luat-au volscii armele.
Comanda o are Tullus Aufidius, tineti minte.
Îi pizmuiesc nobletea, si mi-e ciudă,
că dacă n-as fi cel ce sunt, as vrea să fiu în locul lui.
V-ati mai luptat?
Sunt mândru să pot vâna un leu.
Titus Lartius mă va vedea încă o dată luptându-mă cu Tullus.
Arată-mi calea.
Crezi deci, într-adevăr, Aufidius,
că cei din Roma stiu ce plănuim si tot ce facem?
Te-ndoiesti de asta?
Nici patru zile n-au trecut de când primit-am vesti ce zic asa.
Acum, că am aflat, avem un avantaj.
Zvonurile spun că vechiul tău inamic, Marcius, are comanda asupra romanilor.
Dacă-l voi întâlni pe Marcius,
e limpede că lupta nu sfârseste decât atunci când unul din noi cade.
De va fi să-l mai întâlnesc odată, al meu va fi, sau eu voi fi al lui.
CETATEA VOLSCĂ CORIOLI
Acoperiti-mă!
Sunt mai sfruntati decât credeam, si fruntea mânia mi-o îneacă în sudoare.
Acel ce se codeste să stie că un volsc e pentru mine
si o să-mi simtă ascutisul spadei! Mergeti!
Hai!
Fugiti!
Cetătenii din Corioli au simtit pe pielea lor furia lui Marcius.
Trupele lor au fost fortate să se retragă din transee...
Te rog, fata mea, cântă
sau spune-mi ceva care să-mi mai descretească fruntea.
Dacă sot mi-ar fi fost fiul meu,
mi-ar face mai multă plăcere lipsa lui,
prin care îsi cucereste atâta glorie,
decât îmbrătisările culcusului, unde i-as fi cunoscut iubirea.
Când era băiat mic si singurul meu copil,
când mă gândeam cum l-ar împodobi cinstirile înalte,
mă bucuram să-l văd căutând primejdia, unde putea spera să găsească slava.
L-am trimis într-un război groaznic,
din care s-a întors cu fruntea încununată de laur.
Si de-ar fi pierit pe câmpul de luptă? Ce-ai fi zis atunci, mamă dragă?
Atunci...
Gloria lui de-a pururi mi-ar fi devenit copil.
Ascultă ce-ti spun.
Dacă as avea doisprezece fii,
as vrea mai bine ca unsprezece dintre ei să cadă cu cinste pentru tară
decât unul singur să se înnămolească în trândăvie si desfrânare.
Păzi-l-ar cerul pe sotul meu de cruntul Aufidius!
Pe Aufidius îl înconvoaie sub genunchi si-l calcă.
Îmi pare toba că-i aud cum bate.
Si cum bate din picior si strigă:
Lasi, veniti încoace!
Groaza v-a fătat, desi sunteti născuti în Roma.
În trupuri omenesti simtiri de gâscă!
Infern si Pluto! Priviti încoace, faceti ce fac eu!
Veniti-vă în fire si porniti!
Altfel, jur pe cer si fulgerele lui că vă lovesc, uitând dusmanul,
mai cumplit pe voi!
Îsi sterge de sânge fruntea lui.
De sânge-si sterge fruntea?! Pe Jupiter! Nu!
Proasto, taci!
Mai mult împodobeste bărbatul un strop de sânge decât trofee de aur.
Domnul senator Menenius a venit în vizită.
Spune-i că-l asteptăm. Să intre.
- Îngăduie-mi să mă retrag. - Nu! De fel aceasta nu se cade.
Cinstite doamne, vă dau bună ziua.
Ce mai faceti? Ce vă mai face băiatul?
Vă multumesc, e sănătos.
Îi place mai mult să vadă săbii si să asculte tobe
decât să ia seama la ce-i spune dascălul lui.
Pe cinstea mea, întocmai ca tată-său.
Haide! După-amiază o să vă jucati de-a gospodinele lenese cu mine.
- Nu, bunele domn, nu pot iesi din casă. - Nu poti iesi din casă?
- O să iasă, o să iasă. - Nu, sigur nu.
Nu vreau să trec pragul casei, afară, înainte ca sotul meu să vină de la război.
Vrei să te zăvorăsti în casă fără niciun rost.
Nu pot veni.
Vei fi o a doua Penelopă.
Dar, după cum se povesteste, toată pânza pe care Penelopa a cusut-o
în lipsa lui Ulise a umplut Itaca de molii.
Nu, iartă-mă, bunule domn. Vorbesc serios, nu ies din casă.
Vino cu mine si-ti voi da niste stiri minunate despre sotul tău.
- Stirile n-au putut sosi încă. - Am auzit ceva aseară.
Vorbesti adevărat?
Bărbatul tău si cu Titus Lartius au asediat cetatea Corioli.
Sunt siguri că o s-o cucerească si că o să pună capăt războiului curând.
Pe cinstea mea, e adevărat! Si acum te rog să vii cu mine.
Iartă-mă, bunule domn.
Dar îti făgăduiesc că pe viitor o să te ascult în oricare altă privintă.
Las-o. Asa cum e acum, numai ne-ar strica voia bună.
Ce s-a ales de Marcius?
Este mort, desigur.
Singur este acum între dusmani, pe toti înfruntă.
Esti pierdut, Marcius.
Cine-i omul? Parcă-i trecut prin foc.
O, zeilor, statura-i a lui Marcius.
Vin prea târziu?
Vin prea târziu?!
Da, dacă-n sânge propriu te-ai scăldat, si nu în sânge de dusman.
Veniti, la pieptu-mi să vă strâng cu brate tari,
la fel cu acele ce mi-au strâns mireasa, în noaptea nuntii.
Aufidius luptă acolo si ucide romanii nostri.
Sângerezi! A fost prea greu, nu poti acum din nou să faci acelasi drum.
Nu-i lucru mare. Abia m-am încălzit.
Putinul sânge scurs a fost un leac, nu o primejdie.
Mă duc să-nfrunt pe Aufidius!
E vreunul, si păcat ar fi să ne-ndoim, ce fardul cu care m-am mânjit l-ademeneste
si care de renume prost se teme mai mult decât de moarte?
E vreunul ce moartea preafrumoasă o alege mai bine decât viata-n umilintă
si patria-si iubeste mai fierbinte decât pe sine însusi?
Acela să ridice mâna sus, sau altii pe care astfel îi încearcă gândul,
spre a-mi spune da si-a mă urma îndată!
Numai eu?
Faceti-vă spadă din mine!
Acum!
Cu grabă, până nu ne răpun pe toti!
Retragerea!
Veniti!
Cu tine vreau să lupt, si nimeni altul.
- Căci te urăsc! - Si eu, la fel!
Marcius, de cinci ori luptai cu tine
si tot de-atâtea ori m-ai doborât.
Mereu va fi asa, de ne-am sfida la fel de des precât mergem la masă.
Căci dacă altădată mă juram să-l nimicesc în luptă dreaptă,
astăzi vreau turbarea groaznică sau viclenia să-l ciopârtească.
Este dracul gol.
E îndrăznet, dar nu siret cât crede.
Nici somn, nici lucruri sfinte,
gol de-as fi sau dac-as fi bolnav,
rugăciunea si nici sărbătorescul ceas al jertfei
cu putrezitul drept al lor turbarea nu mi-or stinge.
Oriunde l-as găsi,
chiar de-ar fi acasă în paza bunului meu frate,
chiar si acolo
mi-as spăla, în pieptu-i sângerând, cumplita mână.
Onorabile Menenius!
Fiul meu Marcius se apropie. Pe Junona, haideti!
Nu e rănit? De obicei se întorcea rănit acasă?
Nu încape îndoială că e rănit. Si le multumesc zeilor.
Si eu, dacă rana nu-i prea rea.
Dacă-i aduc izbânda în buzunare, rănile îi stau bine.
L-a învătat minte pe Aufidius?
Titus Lartius a scris: "S-au înfruntat în luptă, dar Aufidius s-a strecurat".
Se povestesc lucruri minunate despre el. Facă zeii să fie adevărate!
- Adevărate, auzi! - Mă jur că sunt adevărate.
- Unde este rănit? - La umăr si la bratul stâng.
O să aibă cicatrice mari si o să le arate poporului
când o să candideze la magistraturi.
Înainte de a pleca în ultimul război avea 25 de răni.
Acum are 27.
Fiecare din ele a fost mormântul unui dusman.
Cum păseste, urale înainte si lacrimi vin în urmă.
În bratu-i musculos stă nimicirea.
Si de-l ridică, oameni mor în juru-i.
Să afle oricare dintre noi si lumea-ntreagă:
Caius Marcius a câstigat cununa în război.
De-astăzi în amintirea celor săvârsite la Corioli,
numele lui fie, asa cum îl aclamă oastea-ntreagă:
Caius Marcius Coriolan!
Fie acest nume să-l porti azi-nainte cu noblete.
Caius Marcius Coriolan!
Destul! Mi-e foarte greu. Vă rog, destul!
Prietene, mama ta e aici.
Stiu că zeii implorasi fierbinte pentru izbânda mea.
Ridică-te, viteazul meu războinic.
Nobil Marcius, Preavrednic Caius,
astăzi nou numit prin faptele-ti de cinste...
Cum ati zis? Coriolan să-ti spun de-aici înainte?
Priveste-ti doamna.
Scumpa mea, tăcere!
De-as fi venit pe targă ai fi râs, fiindcă plângi când vezi izbânda mea?
În Corioli ochi ca tine au doar văduvele,
sau sărmane mame feciorii când îsi plâng.
Nemuritorii să te-ncunune!
Cum, tot mai trăiesti?
Îmi vine să plâng, să râd. Usor mă simt si greu.
Încotro să mă întorc? Fiti toti bineveniti!
- Fiti toti bineveniti! - De mii de ori bine-ati venit!
OARE NOU-NUMITUL GENERAL CORIOLAN VA CANDIDA LA CONSULAT?
Se vorbeste de alegerea lui Marcius.
Mutii au venit să-l vadă, orbii să-l audă. Matroanele îsi flutură mănusa.
Doamne si fecioare splendide saluri îi întind în cale.
Ca la statuia sacră a lui Joe, în fată-i nobilimea se înclină.
Iar tunete si ropote de ploaie ale multimii strigăte.
Astfel de lucruri n-am mai văzut.
A fost vreaodată-n lume om mai trufas ca Marcius?
Pereche n-are Marcius.
- Când ne-a ales tribuni... - Văzut-ai privirea lui si gura?
Si dispretul.
Mi-a spus augurul că astă-seară vom primi stiri.
Bune, sau rele?
Nu pe placul poporului, care nu-l iubeste pe Marcius.
Natura le învată si pe animale cum să-si cunoască prietenii.
Îl osânditi pe Marcius din pricina trufiei lui?
Nu numai noi.
Stiu asta. Putine lucruri ati putea face singuri.
Ati vorbit de trufie?
Numai de-ati putea să vă uitati în sacul din spinare
si să priviti ce ascunde nobila noastră fiintă înlăuntrul ei!
Ce s-ar întâmpla atunci?
Ati descoperi o pereche de magistrati înalti, smintiti cu alte cuvinte,
atât de incapabili, încrezuti si încăpătânati cum nu mai sunt în Roma.
Menenius, si pe tine te cunoaste lumea.
Pe mine lumea mă cunoaste ca pe un patrician bine dispus.
Unul căruia-i place un pahar de vin tare, neamestecat cu o picătură din apa Tibrului.
Unul ce-are de-a face mai mult cu coada noptii decât cu fruntea diminetii.
Ce-mi trece prin minte mi se-aude din gură
si-mi scot afară necazul împreună cu aerul din plămâni.
Lasă, doamne. Vă cunoastem noi destul de bine.
Nu mă cunoasteti nici pe mine, nici pe voi,
nici orice alt lucru în lumea asta.
Sunteti ambitiosi...
Doresc noapte bună înăltimilor voastre.
Să continui discutia cu voi mi-ar molipsi creierul de lingoare.
Câti candidează la consulat?
Se zice că trei, dar toată lumea crede că iese Coriolan.
Strasnic voinic!
Dar e tare trufas si nu e deloc prietenul poporului de jos.
Au fost pe lume multi oameni mari care linguseau poporul, dar nu-l iubeau.
De aceea, când Coriolan arată că-i e totuna dacă poporul îl iubeste sau îl urăste,
el arată că-si dă foarte bine seama de firea plebeilor,
si, după obiceiul nobililor, nici nu se sinchiseste de toate astea.
Dar el le caută ura cu mai multă devotare decât pot pune plebeii în manifeste.
Să vrei să câstigi ura si nemultumirea poporului,
e tot asa de rău ca ceea ce dispretuieste:
lingusirea poporului ca să-i dobândesti iubirea.
- V-ati gândit la serviciile aduse tării? - A adus!
Si pentru asta ar putea fi lăudat. Dar s-a răsplătit singur prin trufia lui.
Nu vorbi cu atâta răutate! Si-a câstigat merite mari în slujba patriei.
Vreau să merg la preaslăvitii senatori,
ce mi-au trimis nu numai salutări, dar si cinstiri înalte.
Mi-a fost dat suprema împlinire să o văd:
Clădirea mândră a închipuirii.
Un singur lucru mai lipseste.
Dar nu mă-ndoiesc că Roma ti-l va da.
Iubită maică, vreau mai bine sclav să-i fiu pe propriul meu drum
decât stăpânitor pe calea ce-am luat-o.
Coriolan o să iasă.
Strasnic om, îti spun eu!
Vorbeste orice limbă despre el.
- Cât ai clipi din ochi devine consul. - Si-atunci s-a dus cu tribunalul nostru.
Dar n-o să poată linistit să-si ducă înalta-i demnitate la sfârsit.
Tot ce-a câstigat, curând se pierde.
L-am auzit jurând că niciodată, când va voi să fie consul,
nu va veni să ceară-n piată voturi sau pe trupu-i rănile adânci s-arate,
- cersind duhoarea-nveninată a plebei. - Asa a spus.
De-aici i se va trage prăbusirea.
Sau cade el, sau noi cădem.
Va trebui să-i spunem plebei că pururi a uitat-o.
Să le aprindem uscatul stuf în vâlvătăi, si fumul îl înnegreste atuncea pe vecie.
Ne rămâne în cea de-a doua adunare a noastră
să-i răsplătim vitezele lui fapte aceluia ce-a luptat spre a patriei mărire.
Senatori, cinstiti părinti,
binevoiti cuvântul să-l dati aceluia ce este consul si comandant suprem
în ultimul război dus norocos la capăt.
Să ne spună cum Caius Marcius Coriolan a săvârsit frumoasa lui lucrare.
Ascultăm, Cominius!
- Stai, te rog. - Nu pleca, Coriolan.
Nu te rusina s-asculti ce-ai săvârsit cu cinste.
Mă iertati, cinstiti părinti, dar mai întâi doresc să-mi vindec rănile
- si-apoi sa aud în ce fel le-am primit. - Stai jos.
Mai bine-mi place capul să mi-l las la soare scărpinat, când sună atacul,
decât, stând fără rost, s-aud nimicul ce sunt,
cum creste mare ca-n povesti.
Cominius, vorbeste!
N-as vrea să arăt cu slăbiciune fapta lui Coriolan.
Bărbătia este întâia dintre virtuti si e podoaba acelui ce-o arată.
Dacă-i astfel, atunci bărbatul pomenit aici nu poate nimeni a-l întrece.
La 16 ani, el luptă cu cei mai tari.
În ziua aceea, când drept femeie ar fi putut să se dea,
el se dovedi bărbat întreg.
Si-n 17 lupte norocoase răpi coroana spadelor mai bune.
Dar ce-a făcut acum, în preajma luptei din Corioli,
întrece lauda.
Fugari opreste, iar prin minunata-i pildă
pe cei lasi îi face cu primejdia să lupte.
În urma lui răsună numai strigăte de moarte.
Pătrunde singur în cetate
si-acolo aduce nimicirea.
Se salvează singur, fără ajutor. Si întărit, apoi, ia cu asalt Cetatea.
Si nu se opreste până când orasul si câmpul tot nu cad în mâna noastră.
A refuzat onorurile noastre. Le-a privit ca si cum ar fi gunoi.
Nu vrea decât atât cât i-ar lăsa, de bunăvoia lui, un om zgârcit.
Răsplata faptei lui el o găseste în făptuire.
Multumire-i dă doar jertfa vietii fără de răsplată.
Coriolan, Senatul întreg te vrea în consulat.
Îi sunt dator cu viata si slujba mea.
Atunci, nu-ti mai rămâne decât către popor să-ti spui cuvântul.
De datina aceasta v-as ruga să mă scutiti.
N-am puterea asta să vin în pielea goală în fata lor si, rănile arătându-mi,
să cersesc alegerea. Scutiti-mă de asta.
Domnule!
Poporul vrea ca-n amănunt urmat să fie vechiul obicei.
Te rog, respectă datina.
E un rol pe care-l joc rosind. Ispravă prea bună nu-i să-l joc în fata plebei.
Ai auzit?
S-apar lăudăros să-i spun că am făcut una si alta.
Să-i arăt pe trupu-mi cicatrice, pe care-ar fi mai bine să le-ascund,
si să pretind că le-am primit de dragul duhorii lor.
Cinstiri si bucurii să încunune pe noul consul de aci-nainte.
Coriolan, Senatu întreg te vrea în consulat.
Îi sunt dator cu viata si slujba mea.
Atunci, nu-ti mai rămâne decât către popor să-ti spui cuvântul.
De datina aceasta v-as ruga să mă scutiti.
Poporul vrea urmat să fie vechiul obicei.
Toti bărbatii mai de seamă au făcut la fel.
Asa vrea datina? Dar dacă-i vorba de-a pururi datina s-o respectăm...
Ce am de spus? "Ia te uită, aceste răni în slujba tării sunt primite".
Nu! O, zei! De-acestea nu vorbi.
- Gândeste-te la tine. - Cum la mine?
Lua-i-ar dracul! Ar uita de mine.
Vorbeste-le, te rog, cuviincios.
De si-ar spăla obrazul si ar sti să-si spele dintii!
Nu mă îndoiesc că ati aflat de ce sunt azi aici.
Stim, însă vrem s-aflăm din gura ta temeiul bun.
- Temeiul este meritul ce-l am. - Vorbesti de merit?
Da. Dar nu din dorinta mea.
Cum, nu doresti să ne fii consul?
Cum as dori, prieteni, să cersesc la cei ce sunt asa săraci?
Îmi pare că dacă dăm ceva, e cu speranta că vom avea si un câstig.
Preabine. Spuneti, vă rog, cât costă consulatul.
Să-l ceri prietenos îi este pretul.
Prietenos te întreb, poti să-mi dai votul?
De-am fi în patru ochi ti-as arăta pe trupu-mi rănile.
Ce zici?
Zic că ti-l dau, înalte domn.
Am încheiat tocmeala.
Două voturi le-am si băgat în buzunar. Cu bine!
Ciudat se poartă!
Rogu-vă, dacă pot să-mi pun vocea în armonie cu a voastră, faceti-mă consul.
Ati slujit patria nobil si n-ati slujit-o nobil.
Cum să-ti înteleg ghicitoarea?
Ati fost flagelul dusmanilor si biciul prietenilor.
Pentru a spune adevărul, n-ati iubit poporul de jos.
Trebuie să-mi pretuiti cu atât mai mult virtutea,
cu cât nu mi-am făcut iubirea vulgară.
Sperăm să găsim în tine un prieten,
si, de aceea, îti dăm din inimă voturile noastre.
Vreau să tin voturile în stimă mare, si de aceea nu vreau să vă mai plictisesc.
Zeii să vă dea bucurii! V-o dorim din inimă.
Votul vostru!
Pentru votul vostru m-am războit,
am stat de pază.
Votul vostru!
Primit-am răni două duzini,
si lupte vreo 18 ochii mi-au văzut.
Pentru voturi făcut-am multe lucruri.
Lucruri mari si lucruri mici.
Votul vostru!
Mult as dori să fiu al vostru consul!
S-a purtat cu noblete. Niciun om drept nu-i poate refuza votul.
Atunci, alegeti-l consul!
Amin!
Preademne voturi!
E împlinită datina.
Tribunii ti-aduc acuma voturile plebei.
E gata tot?
Ai împlinit ritualul solicitării. Plebea te-a ales.
Senatu-acum te cheamă ca să-ti dea puterile de consul.
- Unde? La Senat? - Da, Coriolan.
- Dar haina pot s-o schimb? - Da, e voie.
Te însotesc si eu. Veniti cu noi?
Noi asteptăm poporul.
Consulul!
Bunilor prieteni!
Prieteni!
- Ati ales bărbatul potrivit? - Da, l-am ales.
Are voturile noastre.
Să-l facă cerul vrednic de iubirea ce-i arătati.
Amin! După umila mea părere,
cerând să-l votăm, batjocorea.
Dispretul era clar.
Nu! E felul lui, dar nu batjocorea.
Firesc era să ne arate rănile ce pentru patrie le-a primit.
Da!
- Cum, nu le-a arătat? - Nu!
Nimeni nu le-a văzut.
A râs de noi?
Da!
Când nu avea puterea-n mână si modest slujbas al statului era,
nu se-ascundea că e dusmanul libertătii voastre.
Cum de n-ati deslusit dispretul lui în timp ce vă cersea al vostru sprijin?
Nu v-ati gândit că o să vă zdrobească trufia lui când va lua puterea?
Ba da!
N-a fost numit.
- Putem să-l mai respingem. - Da!
Asa vom face. Cinci sute de voturi pot să le fac a spune nu deodată.
Si eu o mie, adăugând deasupra prietenii ce-i au.
Da!
La lucru! Vestiti prietenii că au ales un consul care vrea să-i prade de libertate.
Îndată v-adunati si stricati alegerea necugetată.
Trufia-i, ura lui, le dati pe fată.
Si când părerea poporului o veti întoarce, veniti la Capitol.
- Tullus Aufidius si-a făcut armată nouă? - Da.
- L-ai văzut? - S-a retras în Antium.
- Vorbit-a despre mine? - Da.
Ce-a zis?
A povestit cât de des ti s-a-mpotrivit cu sabia în mână.
Nu-i om pe care-atâta să-l urască cât te urăste pe tine.
- În Antium trăieste? - Da, în Antium.
Dacă as putea să-l caut acolo si ura să-i sfidez!
ti-este recunoscută valoarea.
Priviti tribunii, limba grăitoare a gurii poporului.
- Până acolo! - Cum?
E primejdie să mergeti mai departe. Plecati!
- Schimbatu-s-a ceva? - Ce s-a-ntâmplat?
Nu l-a întărit în consulat Senatul si tot poporul?
- Nu, Cominius. - Copii lipsiti de minte m-au votat?
- Faceti loc, tribuni. - S-a răsculat poporu-n contra lui.
- Răgi-va turma? - Încet, încet!
Poporul ridică vocea că-l dispretuiesti.
Îi tot numeai dusmani ai nobilimii, târâtori, pescari în apă tulbure.
De mult îi stie lumea asa.
Îti dai mult prea usor pe fată gândul ce-a înselat poporul.
Să te întorci pe drumul bun cu gând mai milostiv
dacă vrei pe calea ce-ai pornit să mergi la capăt.
- Fii pe pace! - Ati înselat poporul.
O să mă mai adresez o dată poporului.
Nu acum! Nu în aprinderea de-acum.
Vă rog să mă iertati că sunt din vită nobilă.
Multimea cea schimbătoare vază-n mine omul ce-i tine-n fată
limpede oglindă nemincinoasă, să privească într-însa.
Repet: răsfătul cel nesăbuit răscoala o hrăneste.
Buruiana obrăzniciei noi am semănat-o si astăzi o culegem,
lângă nobili punând plebeii fără de virtute
si fără de putere, ca pe niste milogi.
- Destul, destul. - Te rog, destul!
Vorbesti de plebe ca si cum un zeu ai fi,
trimis de cer să pedepsească, iar nu un om, la fel de slab ca ei.
Am face bine ce gândesti să-i spunem Poporului.
Chiar de-as fi mai blând ca somnul la miezul noptii, acelasi mi-ar fi gândul.
Acest gând prea veninos mai bine-ar sta ascuns decât să-nveninezi cu el pe altii.
Mai bine! Auziti Tritonul, care comandă pestilor mărunti, cum vrea să facă lege?
Cum s-ar putea să aibă voturi unul care astfel vorbeste?
În vileag voi da temeiul mai pretios decât votarea lor!
Pe Zeus!
Astfel e jignit un consul,
si inima îmi plânge când pricep că dacă se ridică două forte,
si niciuna din ele nu domneste, nenorocirea cade între ele,
si una prin cealaltă se dărâmă.
Astfel, noi slujba-naltă ne-o înjosim,
si-ndreptătim poporul să numească pornirea noastră bună, lasitate.
Asa se sparge-n două zidul nostru, si corbii vin să-i ciugule pe vulturi.
- Acum destul! - Prea destul!
Ca trădătorii vorbeste, si pentru-aceasta merită pedeapsă.
Sărman bufon, te-ngroapă în rusine!
Trădarea lui s-a dat pe fată. Consul mai merită să fie? Nu!
În lături, tap bătrân!
Se cade să fiti mai întelepti, si unii, si altii!
Priviti pe omul care vrea puterea să v-o răpească.
Vă e amenintată libertatea,
si Marcius e acel ce vrea s-o smulgă din mâna voastră.
Tot acelasi Marcius pe care l-ati ales să fie consul.
Orasul! Ce e alt decât poporul?
Asa-i! Poporul e orasul!
În numele poporului, ce nouă ne-a dat mandat să-l ocrotim,
declar că Marcius trebuie să moară.
Da!
- Însfăcati-l, edili! - Nu! Vreau să mor aici.
Fugi repede acasă, altfel totul se prăbuseste.
Te rog si eu, prietene, să vii cu noi.
Asa cum stiu prea bine ce pretuieste consulul, cunosc si ce-i lipseste.
Consul? Care consul?
- Vorbesc de consulul Coriolan. - El, consul?
Luată-i hotărârea să nimicim pe trădător.
Răul se cuvine să-l tai din rădăcină.
Mădularul, când e lovit de-un rău, să-l tai e moarte.
Mai lesne e să-l vindeci.
Care-i crima făcută contra Romei ca să fie de moarte vrednic?
Fiindcă-a doborât atâti dusmani?
Dar sângele pierdut care pe altarul patriei a fost vărsat?
- Tot vorbe într-aiurea! - Si pe dos!
Gânditi-vă!
De când o spadă poartă, războiul i-a fost dascăl.
N-a învătat aleasă vorbă.
Îngăduiti-mi numai să merg la el acasă, să-l aduc aici,
să vie pentru a vorbi întelept, altfel moartea-l paste.
Tribunilor, asa spune omenia.
Mergi de-l caută ca magistrat trimis de tot poporul.
Dacă nu-l aduci pe Marcius,
vom merge drept pe primul nostru drum.
Mă leg să vi-l aduc.
Pot să-mi asurzească cât vor urechea,
pe roată că mă trag sau de armăsari strivit să fiu,
în fata lor voi rămâne acelasi.
Mă mir că mama mea nu mă-ntelege si nu mă aprobă.
Tocmai vorbeam de tine. De ce vrei să fiu mai blând?
Ai vrea natura să-mi trădez?
Mai bine-ai spune să-l joc pe cel ce sunt.
O, fiul meu!
De ce n-ai pus mai bine pe umeri haina demnitătii tale, înainte s-o sfâsii?
Dă-mi drumul!
Ai fi mai bine omul care esti, de nu ai spune-o atât de apăsat.
- În streang cu ei! - Si-apoi pe rug!
Ai fost prea aspru, mult prea aspru.
Întoarce-te si caută de-i îmbună.
Nu-ti poate fi de folos refuzul. Dacă nu vii, ne spintecă cetatea,
prăpastia o-nghite.
Ascultă sfatul!
Neîncovoiată inimă ca tine am si eu,
însă am si minte dreaptă.
Ea chiar în mânie mă învată să iau în seamă lucrul ce-mi prieste.
- Asa e, doamne! - Ce trebuie să fac?
- Să vii-napoi către tribuni. - Si-n urmă?
Să arăti căintă pentru tot ce ai spus.
Căintă? Nici zeii nu mi-ar smulge-o, si lor să le-o arăt?
Te simti prea domn.
Ai spus-o însuti tu că în război politica si-onoarea, doi prieteni,
- pot deopotrivă să prospere. - De ce stărui atât de mult?
Pentru că-i de trebuintă să îi vorbesti poporului,
nu astfel cum inima-ti ordonă, nu precum ti-arată mintea,
ci prin cuvinte răpite limbii tale,
cu silabe si sunete bastarde, diferite de cugetul adânc al tău.
Nu m-as feri să spun ce cuget, dacă prietenii si fericirea-ar cere-o,
si gloria mi-ar rămâne întreagă.
În mână-ti stau si mama, si nevasta, copilul tău,
Senatul, nobilimea si tu.
Iubite fiu, te rog,
porneste-ndată la ei
si asa vorbeste:
Războinic esti,
învătăcelul aspru al taberelor, mult-nepriceput în blândele purtări.
Dar spune-le că ai de gând acum să te înmlădii asa cum ei doresc.
Făcând astea, precum ti-a zis Volumnia să faci,
ai tăi vor fi cu totii.
Primeste sfatul si cedează!
Prietene, adună-n juru-ti gardă puternică.
Scăpare altfel nu-i decât în fugă sau în vorbă bună. Aprinderea e mare.
- Numai prin vorbă bună! - Si mie-mi pare mai potrivit.
Asa trebuie...
...si asa vei face.
Deci spune, rogu-te, "voiesc" si du-te la treaba ta.
Inima cea nobilă să-nghită minciuna limbii josnice?
Ei, fie! O voi face.
Dispari, mândrie! Vino tu asupra-mi, duh plin de lingusiri!
Limba-mi de milog mi se va-ntoarce în gură.
Dar nu vreau! Nu vreau cu bratul meu să-mi căsăpesc eu cinstea
si s-o azvârl, prin schime si tertipuri, rusinii fără margini.
Faci cum vrei.
Mai mare e rusinea ce-o încerc cersind la tine decât să cersesti tu de la ei.
Să vină prăpădul!
Mai bine simtă mama ta mândria-ti
decât primejdia tăriei tale s-o înspăimânte vesnic.
Frică nu-ncerc, si-mi râd de moarte. Fie asa cum este voia ta.
Curajul l-ai supt la sânul meu.
Trufia, însă, e doar a ta.
Nu mai vorbi, te rog. Si nu te mânia, mă duc.
Iată, mă duc.
Vin curând înapoi în post de consul întărit,
altfel, să nu te mai încrezi nicicând în glasu-mi ce va rosti cuvânt de lingusire.
Vei face cum vei vrea.
Întâia oară trimiteti-l acasă că râvneste puterea tiraniei.
Dacă scapă, să-l strângi cu usa că urăste plebea.
Ai lista celor ce vor vota cu noi, trecuti în rubrici?
E scrisă lista. E aici.
Când or auzi că zic: "Să se împlinească dreptul celor multi"
si eu moarte cer, amendă sau surghiun,
învată-i moartea să aclame când eu moarte cer,
- si amendă să ceară dacă însă zic amendă. - Asa o să-i învăt.
Fiti pe pace, oameni buni! Să ne asezăm.
Nu lăsa să-ti scape cuvinte de mânie, te rog.
Zeii coboare pace...
Zeii coboare pace-n Roma si aseze în jilt de judecată oameni vrednici!
Să pună-n noi sământă de iubire,
s-adune în temple până sus podoabe de pace,
si din uliti să alunge războiul inamic.
- Amin! Amin! - E nobilă urarea!
De-atâta doar mă veti învinui? Si hotărârea fi-va luată-ndată?
Întreb dacă-ntelegi să te supui poporului.
Da!
Înteleg.
Ati auzit, cetăteni, se supune.
Gânditi-vă la meritu-i în lupte.
Gânditi-vă la câte răni brăzdează corpu-i, ca sacrele morminte-n cimitir.
Întepături de spini sau ciupituri, ce-s bune doar să râzi.
Mai cumpăniti că dacă nu-l veti auzi vorbind ca de-obicei,
războinicul se-arată.
Nu-i luati prea asprul sunet drept cuvânt rostit cu dusmănie.
I se iartă unui războinic astfel să vorbească.
Spuneti-mi, cum se face că, ales de toti drept consul,
sunt lipsit deodată de cinstea ce-mi revine?
Te învinuim c-ai vrut să prăbusesti orânduirea Romei.
Si tu însuti s-asumi ca un tiran puterea toată.
- Deci fată de popor esti trădător. - Cum trădător?
- Încet! Ai promis. - Înghită iadul tot poporul vostru!
Eu trădător? Tribun spurcat, ce-ai zis?
Poporule, auzi?
Trădătorule!
- Dar merită cinstea Romei din lupte. - Ce tot pălăvrăgesti de merite?
- Vorbesc ce stiu. - Tu?
- Astfel ai jurat mamei tale? - Nimic nu vreau s-ascult de-aci-nainte!
Lasă-i să strige "Moarte de pe stâncă, surghiun, tortură, carceră."
Nu vreau să cumpăr îndurarea spunând cuvânt de pace.
În numele poporului si-al nostru, tribunii plebei,
hotărâm să fie trimis în surghiun.
În numele poporului spun: "Asa să fie!"
- Asa să fie! - E surghiunit. Asa i se cuvine!
Asa să fie!
Dar ascultati, prieteni din popor!
- Sentinta-i pronuntată. S-a sfârsit! - Ascultati!
Asa să fie!
Am fost si eu consul, si Roma poate-n mine să privească ce urme au lăsat dusmanii.
Nimic nu mai e de zis. E surghiunit ca dusman al poporului si-al tării!
- Asa să fie! - Asa să fie!
Asa să fie!
Haită de câini!
Cu suflul otrăvit la fel cum e al mlastinii stătute!
Îndrăgită precum sunt hoiturile ne-ngropate,
ce-nveninează aerul din preajmă!
Eu te trimit pe tine în surghiun!
Rămâi aici cu nestatornicia-ti,
fricoasă de-orice zgomot, cât de mic.
Dusmanul clătinându-si coiful său te-aducă-n deznădejde!
Fie dar să poti goni pe-acel ce te păzeste,
dar va veni o zi când nerozia-ti,
mereu cu sine-n vrajbă si de-a pururi necrutătoare chiar cu sine însusi,
te va preface-n sclav,
fără să fie nevoie de vreo spadă-n contra ta.
Strigându-vă dispretu-mi, tu, oras,
vă-ntorc acuma spatele,
Nu se opreste larga lume aici.
Dusmanul plebei a plecat!
Mamă! Unde ti-e curajul?
Pe breslele si toti breslasii Romei să cadă ciuma!
Mă vor iubi când n-oi mai fi aici.
Plec singur.
Singuratic cum e un balaur.
E o onoare să vă servim!
O zi bună!
- Iată-i muma. - Să plecăm. Se zice c-a înnebunit.
Voi sunteti!
Să vă răsplătească cerul precum v-a fost iubirea.
Vreti să plecati?
Rămâneti doar o clipă. Ah, de-as putea să spun acelasi lucru si bărbatului meu!
- Bărbată vă e firea. - Nebunule, e o rusine asta?
Ascultă! Siret ca vulpea, alungasi pe omul rănit de-atâtea ori
ca să scape Roma cât n-ai tu cuvinte!
Cerule milostiv!
Mai multe lovituri decât cuvinte ce-au răsunat cuminti în gura ta.
Si-acele răni spre mântuirea Romei!
Dar pleacă, nu rămâi!
Doar una-ti spun:
De-ar fi cu spada-n mână fiul meu, departe în Arabia,
si dacă ai fi acolo cu întregu-ti neam...
- Ce-ar fi atunci? - V-ar nimici pe toti!
- Bastarzi si legiuti copii! - Destul! Să plecăm.
Noi vă lăsăm.
Cum să mai stăm aici si pradă să ne-oferim nebunei?
Fie ca zeii doar atât să împlinească: Blestemul meu să vă ajungă!
În ziua când i-o lovi,
povara mea din suflet s-o usura.
Le-ai spus ce li se cuvine, si cu temei.
Vrei să cinezi cu mine?
Mâncare mi-e mânia.
Mă mănânc singură pe mine
si asa o să dispar în timp ce mă hrănesc.
ANTIUM
De unde vii?
Cum te cheamă?
Spune, omule!
Cum te cheamă?
Un nume ce urechea ta de volsc o taie, si strident îti e-n auz.
Spune!
Cum te numesti?
Arăti ca un milog.
Cum ti se zice?
- Mă recunosti acum? - Nu.
Cum te cheamă?
Mă cheamă...
...Caius Marcius.
Sunt acel ce te-a rănit pe tine si pe-ai tăi.
Mi-e martor alt nume ce-l port:
Coriolan.
Singurul nume care rămâne.
Grozăvia poporului a prăpădit ce-i dincolo de nume.
Au făcut, prin vocile de sclavi, să fiu din Roma izgonit.
Năpasta m-aduce lângă vatra-ti,
nu speranta, să nu mă întelegi gresit. În felul ăsta pot viata să-mi salvez.
Căci dacă-ar fi doar frica mortii, as fugi întâi din calea ta.
Nu, ura mă aduce si dorul să mă răfuiesc cu plebea.
Doresc să lupt cu tara-mi ghiftuită de-otravă
si să o lovesc turbat ca duhurile din infern.
Dar dacă nu mai îndrăznesti una ca asta,
atunci să stii că urii tale pot să-i dau în schimb gâtlejul meu.
Dacă nu îl tai, te porti ca un nebun, căci neîncetat te-am urmărit cu mult necaz.
Nu mai trăiesc decât ca să te-nfrunt
sau să-ti aduc servicii.
O, Marcius!
Marcius...
Fiecare vorbă a ta mi-a smuls din pieptu-mi
câte-o rădăcină din vechiul meu necaz.
Lasă-mi bratul să-ti cuprindă trupul tău.
Mărturisire-ti fac
că mi-am iubit logodnica si i-am jurat credintă.
Dar când te văd aici,
o, nobil om,
mai repede îmi bate inima
decât atunci când mi-a intrat în casă iubita mea.
Ascultă-mă, o, Marte, de 12 ori tu m-ai înfrânt,
si-n fiecare noapte de atunci am tot visat că ne luăm la trântă.
Marcius, de n-as avea altă sfadă cu Roma decât c-ai fi proscris,
tot as chema sub arme pe copii si pe bătrâni
spre-a duce crâncenul război în Roma si a o îneca cu valul lui imens.
Du-te. Senatorii ti-or întinde prietenească mână.
Zei, fiti lăudati!
De voiesti să fii, ca domn atotputernic,
tu însuti purtător al răzbunării,
atunci primeste din puterea mea o jumătate.
Singur tu alege ce drum vei lua,
căci stii mai bine însuti ale tării tale slăbiciuni sau fortă.
Fie că pornesti să lovesti în poarta Romei,
sau, dacă vrei, să-i bântui hotarul, în spaimă aruncând-o mai întâi,
în urmă nimicind-o.
Văd pe Menenius, oare?
El este. De câtva timp întreaga lui fiintă s-a-nmlădiat. Te salutăm, Menenius!
Si eu pe voi.
Nu-i nimeni să regrete, decât amicii lui, pe Coriolan.
E bine astfel.
Ar fi fost si mai bine dacă timpul întelegând, nu i-ar fi stat în cale.
Pe unde e?
Nu stiu nimic.
Nici mama, nici sotia lui nimic n-au auzit.
Caius Marcius era erou în lupte,
dar fără de rusine si fudul peste măsură.
Asta nu cred.
Roma-i astăzi liberă si tare fără el.
Se spune cum că volscii au intrat cu trupe-n tară,
pustiind sălbatic prin fapte de război ogorul nostru.
E Aufidius.
Care, auzind că Marcius a fost exilat, si-arată iar coarnele.
Ce tot îndrugi de Marcius?
Nu-i cu putintă, volscii n-au atâta îndrăzneală.
Nu-i cu putintă? Amintirea spune că lucru-i cu putintă.
În grabă se adună senatorii la Capitol.
Ascultă o solie ce-i face palizi.
Ce se aude e prea adevărat, ba chiar mai mult e de aflat.
Marcius s-a alăturat lui Aufidius
si pornit-a cu armată către Roma, jurând o răzbunare mai întinsă
decât e drumul care desparte prezentul de trecut.
În fruntea unei groaznice armate, păsesc azi Marcius cu Aufidius
si întreg tinutul pustiesc, drumul spre noi prin foc deschizându-l
si zdrobind năvalnic tot ce mânia lor găseste-n cale.
Marcius s-a alăturat volscilor.
E sufletul lor tot.
Poporul volsc îl urmează ca băiatul ce prinde fluturi
sau măcelarul ce-omoară muste.
Se-ndeasă toti mereu pe lângă Marcius?
Nu stiu ce vrajă e în firea lui.
Soldatii tăi vorbesc numai de el, si numele-i răsună ca o rugă.
La începutul si sfârsitul mesei.
Întunecă splendoarea faptei tale.
Mai trufas decât m-asteptam mi se arată chiar în purtarea lui fată de mine.
Crezi că va putea să supună Roma?
E pentru Roma asa cum e pentru pesti vulturul mării.
Stie a-i prinde, fiindu-le, de cum se naste, domn.
E poate din trufia lui sau mintea nu i-a fost de-ajuns,
sau poate că natura l-a făcut dintr-o bucată.
Mereu trezit-a spaimă-n jurul lui, că s-a făcut urât si izgonit.
Astfel cade ce-i bun în om sub judecata vremii.
O văpaie e înghitită de o alta,
un cui îl scoate pe altul,
iar dreptul e-nlocuit de alt drept.
O, Caius, dacă Roma-ti cade-n mână,
sau sărac de vei fi,
vonta-mi tie stăpână.
- Nu vreau să merg la el. - Bunule Menenius...
Duceti-vă voi la el, toti aceia ce-l izgonirăti!
Îngenunchiati în fata lui, cerându-i îndurare.
Se făcea că nu mă mai cunoaste.
I-am amintit c-am fost prieteni, de sângele vărsat alături.
Nu mai vrea a fi Coriolan.
Si niciun nume nu voia să poarte.
Zicea...
...că e un nimic.
Un nenumit.
Până în clipa când si-o făuri un nume în incendiul Romei.
Dacă nu vrei să ajuti în clipa asta...
De-ai spune un cuvânt, mai mult ar fi pentru salvarea tării
decât toată armata strânsă-n grabă
ca să oprească pe-acel pornit contra cetătii lui.
- Rămân la gândul meu. - Te du, te rog.
La ce bun?
Să încercăm ce poate face iubirea ce i-o porti lui Marcius
pentru a salva cetatea.
Dar să zicem că Marcius mă trimite-acasă fără a mă asculta, ca pe Titus.
Si-atunci?
Atunci Roma cel putin va sti recunostintă să-ti arate.
Stii drumul pe care s-ajungi la bunătatea lui.
Voi încerca.
Te pomenesti că mă va asculta.
N-o să-l asculte.
- Asa crezi? - Vă spun eu, stă pe aur.
Privirea-i e învăpăiată ca si cum ar vrea s-aprindă Roma.
Fie ca slăvitii zei să se adune în fiecare ceas la sfat pentru fericirea ta
si să nu te iubească mai putin decât te iubeste camaradul tău Menenius.
O, Marcius!
Ne ameninti cu foc!
Iată apa care o să-l stingă.
Greu m-au urnit ca să vin la tine.
Dar fiindcă nimeni nu putea să te miste mai bine,
am fost suflat cu suspine dincolo de porti
si acum te implor: Iartă Roma.
Pleacă!
Cum?
Să plec?
Femeie, mamă, prunc, nu-i mai cunosc.
Pe-altii acum slujesc.
- Domnule... - În lături!
Niciun cuvânt, Menenius, nu-ti mai îngăduiesc.
Acest Marcius s-a făcut din om balaur.
I-au crescut aripi.
Acum e mai mult decât o fiintă târâtoare.
Nu-i mai multă iertare în el decât lapte într-un tigru mascul.
CORIOLAN SI AUFIDIUS ÎNCEP ASEDIUL ROMEI
Stăpâne, iubite sot!
Nu mai sunt omul vechi din Roma.
Doar mâhnirea cunoscută ce ne-a schimbat pe toti te face astfel să cugeti.
Inimă, îmi iartă tirania,
însă nu-mi spune să iert Roma.
O sărutare...
...precum e surghiunul de lungă,
si dulce ca răzbunarea.
Zei, ce-am spus?
Pe mama mea, pe cea mai nobilă din lume, cum putut-am pân-acum să n-o salut?
Genunchi al meu, înfige-te-n pământ.
Ridică-te si binecuvântat să fii
că-n piatră, si nu pe pernă moale îngenunchi.
Ce-i asta? Cazi în genunchi în fata copilului rebel?
Războinice al meu, supus vreau să fii.
Si-acesta e mlădita ta,
pe care ani de-acum, crescând puterile din el,
vor face să semene cu tine.
Facă Marte, ca sufletu-ti să urce spre noblete
si, otelindu-te, să fii de-a pururi de josnicie neatins.
Cazi în genunchi, copile!
Cu doamna ta-mpreună si cu mine, venim în fata ta cu rugăciuni.
Tăcere, rogu-te!
Si cumpăneste ce ai de spus înainte de-a vorbi.
Nu-mi cere să-mi alung armata,
nici să mă tocmesc cu meseriasii Romei.
Nu-mi spune că natura altfel vrea.
Si nu rosti cuvânt mestesugit spre a-mi răcori turbarea răzbunării.
Gata! Gata.
Ai spus de-ajuns că nu vrei să ne acorzi nimic,
iar noi nu cerem decât ce ai respins.
Voi spune, totusi, dorinta noastră.
Dacă o respingi, de ocară fie doar asprimea ta. Ascultă deci!
Ascultă, Aufidius, si voi, dragi volsci.
Nu vreau cu Roma-n taină să stau de vorbă.
Zi acum ce vrei!
Chiar dacă as tăcea,
vesmântu-acesta si fata palidă destul ar spune de viata ce-am trăit
de când ai fost exilat.
Gândeste singur,
nenorocite, bietele de noi, cum ne-apropiem de tine!
Fata ta, ce-ar trebui să ne inunde ochii cu lacrimile bucuriei,
si pieptul cu desfătare
astăzi ne-nconvoaie de chin, de spaimă, de cutremurare,
când mamă, si sotie, si copil văd fiul, sotul, tatăl,
cum aduc pustiu în sânul tării.
Dezastrul ne doboară deopotrivă,
oricare-ar fi dorinta împlinită.
Străin si răscultat, te vor purta în lanturi ferecat pe străzi,
sau în triumf intra-vei, prin ruine purtând cununa
fiindcă ai vărsat al fiului si al sotiei sânge.
Cât despre mine,
fiule,
eu n-oi astepta ca sfârsitul luptei să-mi determine destinul.
Dacă nu pot să te înduplec,
bratul îndreptându-ti spre-ajutorarea ambelor popoare,
atunci află: Mai-nainte tara de-a prăbusi, piciorul tău călca-va pe trupul mamei,
care ti-a dat viată.
Si pe al meu, care-ti dete fiu-acesta, prin care numele-ti va înflori.
Pe mine n-o să calci!
Voi fugi, si când voi creste,
voi lupta cu tine!
Am stat prea mult.
Nu ne lăsa asa!
De ne-am rugat pe Roma s-o mântuiesti,
si pe volsci să-i prăbusesti, pe domnii tăi,
condamnă-ne ca pe ucigătorii onoarei tale.
Nu.
Noi te-am rugat să-mpaci popoarele în luptă.
Volscii vor spune-odată: "I-am iertat".
Romanii vor întări: "Primit-am îndurarea".
Si fiecare dintre ei stiindu-ti fapta, si pretul ei, striga-va:
"În veci să fie binecuvântat acel ce-aduse pacea între noi!"
Vorbeste, fiul meu!
Nu spui nimic?
Fiica mea, vorbeste-i.
La lacrimile tale nu se uită.
Vorbeste tu, copile, poate numai rostirea-ti de copil să-l miste
astfel precum cuvântul meu n-o poate face.
Nu-i om pe lume mamei lui asemeni să-i fie îndatorat ca el.
Dar iată, mă lasă a sporovăi ca pe-o femeie legată la stâlpul infamiei.
Niciodată, în viata ta nu ai cătat la mine,
sărmană closcă c-un singur pui,
atunci când îti uram noroc la luptă sau când te-napoiai încununat.
Dar spune că mi-e plângerea nebună si-alungă-mă de-aici,
dar dacă este făcută cu temei,
atunci să stii că nobil nu ai fost.
Si zeii sti-vor pedeapsă să-ti trimită,
căci uitasi ce datorează omul maicii lui.
În genunchi, femei! Să-i fie spre rusine îngenuncherea!
În genunchi!
Acum totul s-a sfârsit.
Gata!
Acum la Roma să ne întoarcem, spre a muri cu totii.
Dar nu, priveste!
Vezi copilul acela?
Nu stie ce gândeste,
dar îngenunche ca noi, ridică bratele, imploră,
mai cald decât putut-am noi să facem, iar tu vrei să i-o respingi.
Vino, să plecăm,
căci omu-acesta a fost adus pe lume de o volscă.
Femeia lui e în Corioli,
iar pruncul îi seamănă ca dintr-o întâmplare!
Suntem respinse.
Mută sunt de-acuma si-astept ca Roma-n flăcări să dispară.
Apoi, o vorbă numai.
Mamă!
Ce faci?!
Priveste.
Cerurile se deschid,
si zeii-n jos privesc,
râzând de scena atât de nefirească.
Mamă!
Ai câstigat izbânda pentru Roma,
dar fiului...
Crede...
O, crede...
Izbânda ta amenintări i-aduce
si, poate, moartea.
Fie ce va fi!
Aufidius?
Dacă de azi războiul mai mult nu pot să-l port,
atunci pace cuviincioasă să facem.
În locu-mi, n-ai fi ascultat, ca mine, duiosul glas al mamei tale?
Spune, n-ai fi cedat?
Am fost miscat.
Mă jur c-ai fost.
Si nu e mai putin, cu ochii în lacrimi, ce-am simtit.
Arată-mi ce conditii vei pune păcii dintre noi.
Un sfat îti cer acum.
TRATAT DE PACE ÎNTRE REPUBLICA ROMANĂ SI POPORUL VOLSC
N-a răsărit o zi deasupra Romei mai veselă de când a fost gonit Tarquinius.
Toti avem temei să multumim.
Priviti zeita protectoare-a Romei.
Cum stăm cu generalul?
Întocmai precum stăm cu-acel ce-otrava a stors din binefacere.
Soldatii sunt nehotărâti, atâta timp cât pot între voi doi să aleagă.
Dacă unul se prăbuseste, celălalt dobândeste întreaga mostenire.
Stiu aceasta.
Si poate nimicirea mea să ceară o scuză.
Eu l-am ridicat.
Cuvântul mi-am dat pentru credinta lui.
Dar el, îndată ce-a fost sus, prin lingusire stiu a dobândi recolta nouă
pe-amicii-mi înselând.
Părui un mercenar în slujba lui, si nu stăpân alăturea de el.
Eram plătit cu încuviintări, ca si cum tocmit în slujba-i as fi fost.
Asa făcut-a armata lui uimind.
Si când, la urmă, când Roma îi căzu în mână
si o pradă putea spera, asemenea si slava...
Asta e!
Aceste vorbe îmi aprind în sânge mânia cruntă.
Lacrimi femeiesti, la fel de ieftine cum e minciuna,
avură darul să-l facă a vinde lucrarea cea măreată, răsplătită cu sânge si sudoare.
De aceea, să moară!
Si în prăbusirea lui să simt că-nviu din nou.
Tăcere!
Mă-ntorc acasă, războinic de-al vostru.
Neatins de-a patriei simtire, cum plecat-am.
Urmând dorinta voastră, mă declar mereu supusul vostru.
Făcut-am o pace glorioasă pentru volsci si rusinoasă Romei.
Spuneti acestui trădător c-a folosit în chip nedemn puterea ce i-ati dat.
Trădător?
- Cum? - Da.
- Trădător, Marcius. - Marcius?
Da, Marcius.
Caius Marcius.
Crezi cumva că pot să te împodobesc cu acel nume ce l-ai furat, Coriolan?
Călcându-si jurământul,
omul acesta a făptuit trădare.
A vândut pe pretul unor picături sărate
orasul vostru, Roma. Orasul vostru!
L-a dat pe sotia si pe mama lui.
Rupând preasfântul legământ,
precum se rupe putreda mătase,
fără a întreba consiliul de război,
la plânsul doicii lui vărsat-a lacrimi, si în jelanii vi s-a dus izbânda.
- Auzi tu, Marte? - Nu-l invoca pe zeu, biet plângăret!
Mincinos nerusinat!
Mi-e pieptul prea întins pentru cuprinsul lui.
Îmi zici biet plângăret?
Tu, sclav nemernic!
Rupeti-mă-n bucăti, volsci!
Bărbati, copii, înfigeti fierul vostru în trupul meu!
Eu, plângăret?
Cronica va scrie
că-ntocmai vulturul repezit în cuib de porumbei,
am îngrozit pe volscii toti în Corioli!
Singur făcut-am lucrul ăsta...
...măi băiete!
Să moară de îndată pentru asta!